Juuso Paaso in Rumba 22/2000:

"Vuoden epätodennäköisimmän yleisömagneetin palkinto taitaa tänä vuonna mennä 'Helsingin mediataidefestivaali' Avannolle. Kiasma lähti rohkeasti mukaan yleiseurooppalaiseen nykytaidemuseoiden trendiin tarjota esiintymispaikka kiinnostaville (lähinnä elektronisille) nykymuusikoille myös taidemaailman ulkopuolelta. Vaikka vielä ei ollakaan tilanteessa - oikeastaan monella tapaa onneksi - jossa Don Huonojen levynjulkkareita vietetään Kiasma-teatterissa, sen henkilökunta vaikuttaa kiinnostuneen sivistämään keskiluokkaa populäärin ja korkean taiteen rajan kyseenalaistamisella. Tällä kertaa satsaus kannatti, sillä ohjelman tason huomioonottaen hyvin kohtuuhintaiset klubit olivat laveasti kansoitettuja. Itse asiassa olen harvoin nähnyt Gloriaa niin täynnä kuin perjantai-iltana Merzbown soittaessa - festivaalin järjestäjät ilmeisesti onnistuivat vetoamaan taideopiskelijoiden ja -eliitin lisäksi sekä kokeellisemman teknon että rockin harrastajiin ja muuten vaan avomielisiin kansalaisiin.
Avoin mieli olikin tarpeen perjantai-iltana kun festivaalin varsinainen musiikillinen ohjelmisto käynnistyi wieniläisen Mego-levy-yhtiön glitch-jameilla. Digitaalisen äänenmuokkauksen tahalliseen väärinkäyttöön perustuva glitch on Wire-lehden lanseeraama termi, ja sen verran uusi musiikinlaji, että moni alan ammattilainenkin piirtää lähinnä kysymysmerkkejä sen perään. Neljästä lähinnä Macintoshin laptopeja soittaneesta miehestä viehättävimmän setin heitti Hecker, jonka raikkaan synteettisessä veden ja hyönteisten ääniitä kuulostavassa rakennelmassa oli havaittavissa sellaista leikkimieltä, jota kokeellisesta musiikista usein puuttuu. Rakenteellisesti korkeimmalle ylsi konsertin päättänyt Fennesz, jonka kahdesta koneesta, toinen suolsi kuvia ja toinen ääntä. Vaikka kolmatta tuntia jatkunut rätinävyörytys alkoikin puuduttaa loppua kohden, oli viehättävää havaita, että laptop-improvisaatioon saa tungettua persoonallisuutensa samalla tapaa kuin jazz-fonisti torveensa. Jokaisen megolaisen improvisaatiolla oli omasoundinsa ja luonteensa.
Ohjelma jatkui Gloriassa, jossa ulvilalainen Es oli juuri aloittelemassa keikkaansa. Belgialaisista levytaiteilijoista Philip Jeckistä ja Janek Schaeferista viehättynyt Sami Sanpäkkilä loi kolmella paikoilleen jumitetulla levysoittimella, muutamalla efektillä ja miksauspöydällä rakennetun lämpimän, alakuloisen äänimaiseman. Kuluneet kaitafilmiluupit ja hitaasti kasvava huminat tarjosivat hyvin ystävällisen hengähdystauon Megon synteettisen säksätyksen jälkeen.
Seuraavana esiintynyt belgialainen Kaffe Matthews onnistui loitsimaan harvinaisen omaperäisen tunnelman Glorian vaikeassa pääsalissa. Keskellä yleisöä kannettavan tietokoneensa ääressä istunut laiha, tummanpuhuva nainen muutti tilan orgaaniseksi avaruusaluksesi, jonka odotti minä hetkenä hyvänsä nousevan Pienen Robertin-kadun kattojen ylle ja sitten kaukaiseen galaksiin. Pitkän improvisaation loppupuolella magia tosin alkoi heiketä ainakin salin ulkoreunoilla, mutta korkealla sähköisellä rätinällä ja ultraäänillä kuorrutettu basson humina jätti silti tyytyväisen olon.
Festivaalin konservatiivimman ja epämiellyttävimmän performanssin tarjosi joensuulainen industrial- ja voima- elektroniikkaduo STROM.ec. Ilmeisesti kehnosti vahvistetun öljytynnyrin läpsyttely ja Sömäisten hiusinvalidikerhon pikkujoulujuhlista lainatun oloinen haukahtelu särön läpi ajettuun mikrofoniin aiheuttivat lähinnä sääliä ja ahdistusta. En ole ensimmäisiä ihmisiä sanomaan mitä musiikissa saa tehdä ja mitä ei, mutta negatiivisten tunteiden herättämisessä on hankala nähdä mitään mielekkyyttä. Lavan viereisellä kankaalla pyörineen lobotomia- ja väkivalta-aiheisen kuvasarjan koostamiseen kulutetun ajan olisi voinut paremmin käyttää vaikkapa puutarhanhoitoon.
Onneksi perjantain ohjelman sai päättää tehokkain mahdollinen ahdistuksenpurkaja. Vaikka Merzbown liveakti koostuu nykyään kolmen henkilön ohjaaman elektroniikkavuoren sijasta vain Masami Akitasta ja Macintoshin (oka jostain syystä ei ollut festivaalinen virallinen sponsori) kannettavasta, rapisivat turhat karstat epäilemättä Glorian äänentoistosta. Sama tapahtui kuuntelijoiden ruumiille: jättimäinen kaikkivoipa ääni tuntui riipivän lihakset kapeiksi suikaleiksi, karistelevan niistä pois kaiken kuonan ja sulattamaan sitten uudistuneen ruumiin puhtaaksi energiaksi. Kriittisen etäisyyden ylläpitäminen kävi mahdottomaksi, kun pieni, tiukkakatseinen mies ruoski hiirellä koneensa ekstaattiseen kiljuntaan, joka tuntui tärykalvoissa vielä pitkälle seuraavaan päivään.
Lauantain Avanto-ohjelman käynnisti Scanner Kiasma-teatterissa. Festivaalin miellyttävimmällä, paikoin nokkelalla, paikoin leppeän hypnoottisella videokoosteella alustettu keikka oli soundillisesti tutummin teknohtava, mutta Robin Rimbaudin toisiaan seuraavat orgaaniset crescendot loivat hämmästyttävän empaattisen, maagisen mutta nöyrän tunnelman. Melko raskaan teoreettisesti musiikistaan puhuva Rimbaud ei vaikuttanut omahyväiseltä elitistiltä vaan hyväsydämiselä työhönsä keskittyneeltä seikkailijalta, jonka rytmikkäät improvisaatiot reunojaan myöten täyteen pakattu sali palkitsi monen minuutin aplodeilla.
Gloriassa surinaa jatkoi helsinkiläinen Pink Twins, joka häkellyttävästä elektroniikka- ja johtokeostaan huolimatta ei onnistunut kuin ärsyttämään lähes tyhjässä salissa. Duon kylmän digitaalisista konstruktioista oli hankala löytää vähääkään empatiaa tai uusia ideoita, mitään ääniä jotka eivät olisi soittimiensa kaikkein itsestäänselvimpiä.
Vähemmän itsestäänselvän setin heitti Op:l Bastards. Ohjelmalehtinen lupaili yhtyeen normaaliin linjaan verrattuna erityisen huuruista meininkiä ja yllättävän kauan Vilungilla ja Kauko Lammella kestikin päästä tavallisen kilahtaneeseen elektrogrooveen. Etenkin visuaalisesti show oli mainio: hullun tiedemiehen vääristyneissä asennoissa nuppeja vääntävän duon vieressä eteni sekstailevia nakkeja ja mustekalamaisia muovailuvahakirurgeja pulppuava absurdi valokuvakertomus.
Illan kohokohdaksi nousi oletetusti Megon Christian Fenneszin ja Pita Rehbergin sekä Pan Sonicin Mika Vainion muodostaman trion glitch/noise-improvisaatio. Itävaltalaisten laptopeista ja Vainion sähkölaitteista kuului yhtä kylmää rutinaa kuin Pink Twinseiltä, mutta huomattavasti kekseliäämmin ja monipuolisemmin käytettynä. Päämäärättömän räpellyksen sijaan miehillä tuntui olevan hyvä määrä ideoita, joita myös kehiteltiin yllätyksellisesti pitkähkön jamin aikana. Lauantain, ja minun osaltani koko festivaalin päätti Aleksi Perälän Ovuca. Legendaariselle brittiläiselle Rephlex-levy-yhtiölle kiinnitetty, musiikkiinsa ilahduttavan lapsenmielisellä innolla suhtautuva nuorimies sai yleisön tanssimaan mutanttidiskonsa tahtiin. Valitettavasti minun mielenkiintoni aiemmin kuultuun verrattuna kovin konservatiiviseen tanssimusiikkiin ei riittänyt keikan loppuun seuraamiseen."